Hjælp alle med at udforske nye verdener og nye ideer.
Støt din PBS station.
ANDEN VERDENSKRIG BLEV UDKÆMPET TUSINDVIS AF STEDER,
FOR MANGE FOR ÉN REDEGØRELSE.
DETTE ER HISTORIEN OM FIRE AMERIKANSKE BYER,
OG HVORDAN DERES INDBYGGERE OPLEVEDE DEN KRIG.
Den 3. august 1944,
i luften over byen Vire i Frankrig,
indhentede skæbnen
jagerpilot Quentin Aanenson fra Luverne, Minnesota.
Jeg fløj i "Tail-End Charlie"-positionen,
hvilket betyder den sidste i en række af fly,
og er den mest sårbare position,
fordi det er den, de vil starte med først.
Pludselig kom 88'erne og 20 millimeterne
i massevis, og...
Jeg hørte et brøl gennem mit fly,
og der gik ild i cockpittet...
...på bare et øjeblik.
Mit fly rystede.
Jeg tænkte: "Det er slut."
Så jeg forsøgte at springe ud.
Jeg forsøgte at trække baldakinen tilbage,
men et stykke flak var kommet op gennem gliden,
så kunne jeg ikke få baldakinen åbnet.
Jeg kunne ikke få den åbnet.
Branden blev ved at komme mod mig, så jeg lavede et dyk med flyet,
fordi vi altid havde talt om, at vi ikke ville dø af forbrændinger.
Og så...
...dykkede jeg med flyet...
Jeg var kun i 1.200 meters højde, så jeg kunne ramme jorden hurtigt,
og det reddede i bogstavelig forstand mit liv,
for .idet lufttrykket ændrede sig,
blev flammerne suget ud
gennem åbningen i baldakinen og ilden døde.
Jeg kom tilbage til basen.
Jeg ville gå i stå, hvis min hastighed faldt til under 257 kilometer i timen,
så jeg landede med 273 kilometer i timen,
og jeg vidste ikke, at en 20 millimeter havde ramt
mit venstre hjul, så jeg havde et fladt dæk.
Så da landingsstellet kollapsede på den ene side,
fløj jeg stadig omkring 160 kilometer i timen,
og jeg blev spundet rundt af kraften.
Min skuldersele på højre side gik op.
Den venstre holdt.
Jeg blev spundet rundt, og mit baghoved ramte sigtet.
Så jeg var bevidstløs.
Et par menige havde trukket mig ud
og væk derfra.
Efter læger havde taget sig af hans forvredne skulder
og forbrændingerne på hans ben,
bad en britisk fotograf fra Picture Post magasinet
Aanenson om at posere med sit fly.
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
"Løjtnant John Stavenger, bombeflypilot, nu i England,
har besluttet, at det trods alt er en meget lille verden.
Han var knapt landet,
før han stødte ind i løjtnant Howard James fra Luverne.
Så lænede han sig afslappet tilbage og læste et engelsk magasin.
Han kiggede på et stort billede af et forulykket fly.
Billedet bar teksten:
'Den fortabte mand vender tilbage til basen.'
Den pågældende pilot var ingen anden
end løjtnant Quentin Aanenson for Luverne.
Hans familie vidste intet om hændelsen.
Og billedet viste den unge mand gå væk
fra sit ødelagte fly, ubekymret,
som om han lige havde købt for en skilling slik."
En uge efter ulykken
var Aanenson tilbage i luften,
og gav dække for landtropperne,
der rykkende frem mod Tyskland.
Klokken er 7:00 om morgenen
og det er meget varmt langs øen Pelelius vestlige kyst.
Om knap halvanden time vil flådetropperne lande på stranden.
Før det vil krigsskibene,
der har beskudt øen i tre dage,
give den en sidste omgang."
Under krigen havde alle en radio.
Intet tv.
Tre gange om dagen fik man nationale nyheder,
og tre gange om dagen var man ikke langt fra den radio.
Og selvfølgelig havde min mor et kort.
Jeg ved ikke, hvor hun havde det fra.
Det var et kort over Europa.
Og hun havde en stor, lang pind,
og kortet hang lige der
og dækkede den lille væg, hvor buffeten var.
Når det blev tid til nyhederne,
fulgte hun alle kampene med pinden på kortet.
Hun ville have været en stor historiker.
Det ville hun.
Før japanerne angreb den 7. december 1941,
kunne de fleste amerikanere ikke have fundet Pearl Harbor på et kort.
I de to-et-halvt år, der fulgte,
måtte de lære væld af nye navne på de steder, deres sønner kæmpede.
Kasserinepasset, Monte Cassino og Anzio,
Utah Beach og Omaha Beach,
Sainte Mère-Église, St. Lô and og Falaise Gap,
og, på den anden side af jorden,
Guam, Bataan og Guadalcanal,
Midway, Saipan og det Filippinske Hav.
Før krigen kunne ende,
var indbyggerne i Mobile, Alabama, Sacramento, Californien,
Luverne, Minnesota, Waterbury, Connecticut,
og enhver anden by i Amerika
nødt til at lære endnu flere navne:
Arnhem, Aachen og Hürtgenskoven,
Vosgesbjergene, Ardennerne og Remagen,
Peleliu, Luzon, Iwo Jima og flere.
Og de unge mænd fra disse byer skulle lære lektioner lige så gamle som krigen selv,
såsom at generalerne lave planer, planerne går galt, og soldaterne dør.
For Tom Galloway, en universitetsstuderende fra Mobile,
ville en strategisk fejl betyde en umulig kamp,
hvor den eneste sejr, man kunne få, var at overleve.
Robert Kashiwagi fra Sacramento,
der fik taget alt fra sig af sit land,
ville blive bedt om at give endnu mere.
Og Quentin Aanenson fra Luverne,
der havde mistet så mange venner og set så meget død,
skulle udholde endnu mere rædsel
og næsten miste alt håb.
"For de ikke-krigsførende og dem i periferien
var krigen kun kedsomhed eller lejlighedsvis spænding.
Men til dem, der stod midt i den,
var krigen en underverden af rædsel,
hvorfra det syntes mindre og mindre sandsynligt at kunne flygte,
som tabene voksede og kampene trak ud.
Tiden betød intet,
livet havde ingen mening.
Den voldsomme kamp skrabede lakken af civilisation
og gjorde os alle vilde."
Eugene Sledge.
Mændene fandt på navne
for det kaos, de ofte befandt sig i,
og for udueligheden af nogle officerer, som sendte dem derhen.
De brugte ord, de ellers aldrig ville have brugt
foran deres mødre eller koner derhjemme:
SNAFU... "Situation normal, aldeles fucked-up."
og FUBAR... "Fucked-up ud over al genkendelighed."
General Patton var en meget klog person
på trods af sine personlige særheder.
Han sagde en række mindeværdige ting om krigen,
som kun rigtige soldater kender til.
Han sagde: "Enhver plan varer kun
indtil det første skud."
Så bliver den tilsidesat.
INFANTERI
Man må nøjes med ren opfindsomhed og mod
og ikke løbe væk eller andre ting,
der aldrig bliver nævnt.
I september 1944
syntes de allierede at bevæge sig støt mod sejr i Europa.
På Østfronten
havde russerne indtaget dele af Estland, Letland,
Litauen og Polen,
og påført 700.000 flere dødsfald
på tyskerene på tilbagetog.
Og i de 11 uger siden D-dag
havde amerikanske, britiske og canadiske styrker befriet det meste af Frankrig,
Belgien og dele af Holland,
og var opstillet omkring det 562-kilometer lange bælte
med cementbefæstninger, som tyskerne kaldte "Vestmuren."
Bag den lå hjertet af Tyskland.
Allierede planlæggere havde ikke forventet, at de ville nå så langt
før otte måneder senere.
George Pattons 3. Armé havde sat tempoet
og tilbagelagt 643 kilometer på mindre end 30 dage,
selv om den var løbet tør for forsyninger
og næsten ingen brændstof havde.
Dens pansrede rækker alene krævede over to millioner liter benzin
pr. 80 kilometer.
Den 11. september
krydsede en pansret enhed fra den amerikanske armé
den tyske grænse nær Stalzenburg.
"Militært set,"
fortalte general Dwight Eisenhowers stabschef pressen,
"er denne krig forbi."
Postuddelingen blev beordret til at stoppe alle helligdagsleveringer
til mændene på den europæiske front.
Næsten alle var sikre på,
at krigen ville være overstået inden jul.
Der var ikke plads i forsyningslastbilerne,
heller ikke til vintertøj.
Desuden ville mændene ikke få brug for det.
I mellemtiden havde briterne indtaget den vigtige belgiske havn,
Antwerpen,
men der kunne ikke landes noget brændstof eller forsyninger.
fordi tyskerne stadig holdt flodmundingen,
der lå mellem byen og Vesterhavet.
Eisenhower beordrede den britiske general Bernard Montgomery
at fjerne dem.
Det ville have taget uger
og Montgomery foreslog et dristigt alternativ,
der skulle fremskynde den allierede fremrykning ind Tyskland,
Operation Market Garden.
Først ville amerikanske og britiske luftbårne tropper ville blive smidt ned
bag de tyske linjer
for at indtage broer langs en 100-kilometer lang motorvej
fra Belgien gennem Holland til Arnhem.
Så ville den britiske 2. Armé køre langs denne hovedvej,
krydse Rhinen ved Arnhem,
gå rundt om den nordlige ende af Vestmuren,
og køre ind i Ruhr,
centrum for den tyske industriproduktion.
For at den risikable plan skulle lykkes,
skulle alt gå perfekt
og hurtigt.
Eisenhower mente, at chancen var det værd.
Hvis det kunne lykkes, kunne krigen ende i løbet af få uger.
"Jeg godkendte ikke kun Market Garden,"
sagde han senere, "jeg insisterede på den."
Søndag den 17. september lettede 1.481 C-47 transportfly
ved højt dagslys fra 24 britiske lufthavne
med 20.000 faldskærmssoldater om bord.
Lukket inde bag transportflyene var hundredvis af CG-4A gliders,
der transporterede mænd og materiel.
Lad os tale om kampglideren, CG-4A.
Et 25-meter bredt vingefang.
Det kunne bære halvandet ton,
1.300 kilo plus de to piloter oppe foran.
Men det var flyvende kister.
Jeg mener, de kom ikke tilbage,
så ideen var at få ens folk eller last ned, uanset hvad det var,
og derefter blive infanterister, hvilket var, hvad vi blev.
Harry Schmid fra Sacramento havde studeret regnskab,
da han blev indkaldt i 1942,
og planlagde først at blive læge.
Men, sagde han,
han ønskede ikke at tømme bækkener gennem hele krigen,
og meldte sig frivilligt til at blive pilot.
Da hans svage øjne holdt ham fra at flyve et jagerfly,
nøjedes han med at flyve en glider med den 82. Airborne division i stedet,
og han blev en del af Operation Market Garden.
Kaptajn Dwain Luce fra Mobile
var også på vej til Holland om bord på en glider.
Han var far til to små børn,
og var rejst fra sin families konservesfabrik
for at slutte sig til den 82. Airborne, da krigen startede,
og han havde overlevet Sicilien, Italien
og 33 dages kampe i Normandiet.
Jeg kom ud over Vesterhavet,
og piloten havde faldskærm på.
Jeg fortalte ham:
"Du kan lige så godt tage den faldskærm af,
for du forlader ikke flyet uden mig.
Hvis du får din røv skudt i stykker, hvem lander så den her tingest?"
Han sagde: "Det gør du."
Hvis du flyver for hurtigt med en CG-4A, vil det dræbe dig,
for vi taler om et stoffly,
der ikke har andet end små aluminiums-afstivere.
De flyver 150 kilometer i timen,
så hvis de smadrer ind i noget, falder de fra hinanden.
På ingen af mine kampmissioner
landede jeg med mere end 80 kilometer i timen.
Jeg tog risikoen for at blive ramt af ildebrande og flak,
men jeg ville have mine folk ned og komme ned på jorden.
Dette er Edward R. Murrow.
Om cirka 30 sekunder...
...vil disse 19 mænd gå ud på hollandsk jord.
De er af sted! Kan du høre dem råbe?
Tre, fire, fem... seks, syv, otte,
ni, ti, 11, 12, 13, 14, 15...
16, 17, 18...
Og de er af sted. Alle mand er ude.
Jeg kan se deres faldskærme svæve nedad.
Alle er fri...
...de hænger der meget yndefuldt,
som små kakidukker,
der hænger under en grøn lampeskærm.
Hele himlen er fyldt med faldskærme.
De er alle langsomt på vej ned.
De burde dog komme meget hurtigere til jorden...
Til at begynde med gik det godt.
Nederlandske borgere væltede ud i gaderne
for at tage imod amerikanerne.
Den 82. Airborne, herunder Harry Schmid
og Dwain Luce,
indtog tre broer nær Nijmegen og lagde sig
og ventede på, at den britiske armé skulle komme fra Belgien
og afløse dem.
Den 101. Airborne indtog fire broer nær Eindhoven,
og da tyskerne sprængte en femte i luften,
formåede de at genopbygge den i løbet af natten.
Også de ventede på at blive afløst.
Men da de 10.000 mænd fra den britiske 1. Airborne
landede 11 kilometer fra Arnhem,
sløvede den hollandske skare, der var mødt op
for at tage imod dem, deres fremrykning ned.
Det lykkedes kun 500 af soldaterne
at nå den vigtige bro
over Rhinen.
I mellemtiden
var rygterne om de allieredes plan faldet i fjendens hænder,
og i løbet af dagen
havde tyske panzers omringet briterne
ved Arnhem.
Dårligt vejr forsinkede de luftbårne forstærkninger i flere dage,
og da en faldskærmsbrigade med frie polakker
endelig kom,
blev de skudt ned.
Det britiske panserværn,
der skulle have mødtes med faldskærmstropperne på jorden
og derefter dannet spydspids mod Tyskland,
befandt sig hurtigt under angreb fra fjendtlige artilleri.
Ødelagte kampvogne og køretøjer forårsagede massive trafikpropper,
der tog flere timer at rydde.
Ideen med hele missionen
var at kontrollere broerne,
indtil Montgomery kom med sine tanks.
Han led så store tab, at det tog ham syv dage at komme.
Så vi var på frontlinjerne al den tid.
Vi angreb ikke fjenden,
men vi forsvarede perimetrene.
Det var ikke sådan, det skulle være gået.
Harry Schmid, Dwain Luce og mændene fra den 82. Airborne
måtte kæmpe
for bare at stå stand, uden tanks eller tunge våben.
Brand!
De havde to måder, de kunne nå en på.
Enten kastede de granater, der eksploderede på jorden,
eller nogle, der eksploderede i luften.
Man var bekymret for dem, der eksploderede i luften, for de eksploderede
få meter over en,
og der var bare granatsplinter overalt.
Hvis bare et lille stykke af en granatsplint ramte en,
ville det være slut.
De havde i mange tilfælde bedre våben, end vi havde.
De havde de store 88'er. Det var store våben.
Meget høj hastighed.
Kuglen var så meget hurtigere end lyden.
Det var bare "bang."
Det var bare...
Det var et frygteligt våben...
Jeg tror, alle frygtede de 88'er.
Og når man er på mission bag fjendens linjer,
er man bekymret, fordi ingen ved noget.
Man ved ikke, om tyskerne kommer eller ej,
det er nok det, der er mentalt sværest,
at man ikke ved, hvad der foregår.
Som amerikanerne stod fast nær Nijmegen
og Eindhoven,
blev de omringede briter ved Arnhem slagtet.
Endelig, efter ni lange dage,
opgav Montgomery sin plan
og beordrede de overlevende til at trække sig med båd.
Operationen havde været den største af de allieredes luftbårne i krigen...
...og den mest katastrofale.
Sytten tusind briter, canadiere,
amerikanere og polakker blev dræbt, såret
eller fanget, før operationen blev opgivet.
Det var flere dødsfald, end de allierede havde lidt på D-dag.
Man har ikke lyst til at se, hvad man ser.
Det er meget foruroligende, at... nogle af ens venner er væk, nogle af dem
er sønderrevne og sådan noget...
Men det er en del af det.
Krig er ikke behagelig.
Og man er nødt til at holde fast i sin sans for humor for at...
...komme igennem det.
De allierede havde vundet en smal 20-km bred korridor tværs gennem Holland,
men resten af de britiske og amerikanske tropper,
inklusive Dwain Luce og Harry Schmid,
måtte blive, hvor de var, for at holde den,
mens de kæmpede mod den tiltagende kulde,
såvel som den ubarmhjertige tyske beskydning.
De ville være fanget der i flere uger.
Som dreng tilbragte jeg meget tid i skoven.
Og jeg tror, at mine erfaringer derfra hjalp mig med at overleve.
Jeg tror, at ham Gud havde sin hånd på min skulder.
Jeg blev ramt en gang henover hjelmen.
Kuglen trængte ikke ind i min hjelm,
men det får en til at skifte undertøj.
Men det var den eneste gang, jeg blev ramt.
Nej, det er...
...det er vel lidt ligesom en ond drøm.
Jeg ville ikke gøre det igen.
Nej.
Jeg kunne ikke gøre det igen.
Det stod nu klart, at krigen i Europa
ikke ville ende før vinteren.
I Waterbury, Connecticut, lige før Pearl Harbor,
havde frk. Virginia Fleming giftet sig med sergent John Soden,
som havde arbejdet på den amerikanske Rubber Company i Naugatuck.
De havde en datter, der blev født, mens Soden var i træning,
og han havde været hjemme for at se hende en gang, før de drog mod Frankrig
i sommeren 1944.
Den 10. september, efter han havde meldt sig frivilligt til at lede en patrulje
over Mosel-floden, blev han ramt i benet.
Han havde sit "million-dollar sår,"
sin billet hjem, fortalte han en ven,
og blev båret til en stald, hvor han skulle behandles.
Men så ramte en tysk granat laden.
Et par dage senere fik Virginia Soden et telegram,
der med sorg måtte informere hende om, at John var forsvundet.
Hun skrev til ham med det samme.
"Til min kæreste mand og far,
jeg beder til Gud, at du er okay og snart er tilbage,
for jeg ved ikke, hvad jeg skulle gøre.
Men du kommer hjem, skat.
Og vi vil nyde livet, som vi skal.
Søde, din datter har det godt.
Jeg kysser hende stadig hver aften fra hendes far.
Men det lille pus ved ikke,
hvad det handler om.
Hun er så lig dig, skat, på alle måder.
Checken på $40, du sendte, er ankommet.
Tusind tak, skat.
Hver en lille smule vil hjælpe til vores fremtid, ikke?
Nå, John, jeg kan ikke skrive længere,
bortset fra, at jeg stadig elsker dig mere end nogensinde.
Jeg beder til, du er sikker og snart er hjemme.
Din hustru, Virginia."
En måned senere kom der et telegram mere.
John Soden ville ikke vende hjem til Waterbury.
Granaten, der var eksploderet på hospitalet,
havde dræbt ham.
Virginias lillebror vil altid huske,
at efter hun havde læst telegrammet,
skreg hans søster "et ikke-jordisk hyl."
Krig er for det meste kedsomhed, at fortælle løgne,
stjæle fra andre, hvis de har noget bedre at spise,
end man selv har,
og bare få det bedste ud af en dårlig situation.
Det bliver regnvejr. Man bliver våd.
Det bliver for varmt. Det bliver for koldt.
Jeg mener, man har det altid ubehageligt i tjenesten
i min optik.
I foråret 1944
havde Sid Phillips fra Mobile været stationeret i Stillehavet
i mere end to år.
Han havde overlevet kampene i Guadalcanal
og ved Cape Gloucester, og håbede at blive sendt til Australien,
hvor der var rigeligt med øl og søde piger,
indtil han fik sine ordrer om at tage hjem.
I stedet blev hans marinedivision
sendt til Pavuvu, en fjerntliggende ø, der var så lille,
at når mændene skulle marchere, måtte nogle gå med uret
og andre mod uret,
for at holde dem fra at blokere den eneste vej.
Da han en dag sad på sin seng en varm eftermiddag,
blev Phillips overrasket over at se et kendt ansigt,
hans bedste ven fra Mobile,
Eugene Sledge.
Jeg så ham komme ned ad gaden med en intens stirren.
Jeg genkendte ham, løb ud
og skreg hans navn.
Vi løb og omfavnede hinanden,
vi rullede rundt på jorden.
Folk troede, at vi sloges, og en stor flok samlede sig.
Men så introducerede jeg ham for alle,
og det var bare en fantastisk dag.
Tyve-årige Eugene B. Sledge
var barnebarn af konføderations-officerer.
Boglig og skrøbelig som et barn,
havde han af sin lægefar lært at fiske og jage,
og var førsteårsstuderende ved Marion Military Institute,
hvor han læste til at blive officer,
da han besluttede at melde sig som rekrut i flåden i stedet.
Han sagde til sine bekymrede forældre,
at hvis han ventede, til han bestod,
ville han måske ikke få chancen for at kæmpe.
Eugene Sledge var bare
en almindelig ung mand.
Han var fuld af drengestreger og tricks,
og han og min bror Sidney lavede alle de narrestreger,
de overhovedet kunne.
Men de var så gode venner,
at det den ene gjorde, gjorde den anden også.
Han var en meget mild mand,
ligesom min bror Sidney, i forhold til at blive kastet ind i en sådan en kamp.
Ikke længe efter at Sledge kom til Stillehavet,
begyndte han at skrive en uautoriseret dagbog,
at snige små noter
mellem siderne i det Nye Testamente, han bar på sig,
så ingen skulle vide, hvad han lavede.
År senere
skulle disse ucensurerede notater danne grundlag for nogle rystende memoirer
af hans oplevelser i Stillehavet.
"Den forfærdelige realitet,
at vi blev trænet til at være kanonføde
i en global krig, der allerede havde taget
millioner af liv, stod aldrig klart for os.
Det faktum, at vores liv måske ville ende på voldsom vis,
eller at vi måske ville blive krøblinger, mens vi stadig var unge,
syntes ikke at bundfælde sig.
Det eneste, vi syntes at være virkelig bekymrede for, var,
at vi måske ville være bange for at udføre vores job under beskydning.
Den ængstelse nagede os alle,
at vi måske ville fremstå som pivskide, hvis vi var bange.
Eugene Sledge.
Han var kommet ind som erstatning,
og jeg blev roteret hjem,
fordi jeg havde været af sted i mere end to år.
Jeg tænkte bestemt ikke på, hvad der ventede ham,
for det var kun skidt.
Alle operationerne var noget skidt.
Nogle var lidt hurtigere og værre end andre.
Nogle var under dårligere forhold end andre,
men de var alle noget skidt, og jeg vidste, at han var...
...at der ventede ham en svær tid.
Sidst i august 1944
blev Slegde og 16.458 andre mænd fra flådens første division
sendt til Palau-øerne,
mere end 3.000 kilometer væk.
Flåden drog mod den lille ø Peleliu,
hvor japanerne havde bygget en landingsplads.
Den var kun 880 kilomenter øst for Mindanao,
der skulle være det første stop i general Douglas MacArthurs plan
for at generobre Filippinerne.
MacArthur ville have Peleliu sat ud af spillet
for at beskytte sin flanke.
Men da Eugene Sledge og hans flådekolleger
dampede mod deres mål,
mens de spillede poker og solbadede på dækket,
ændrede de allieredes planer sig.
Efter den afgørende amerikansk sejr
i Slaget i Det Filippinske Hav den forrige juni,
så admiral William Halsey
ikke længere det japanske luftvåben som en reel trussel.
Peleliu-flyvepladsen var stort set blevet irrelevant.
Men ingen afblæste invasionen af øen.
Halsey var sikker på, at det kun ville tage fire dage at erobre den.
I tre dage bombarderede flåden Peleliu.
Løvet, der dækkede øens takkede koralbakker,
blev brændt væk.
Koralrevet blev bleget hvidt af fosfor.
Til sidst sagde den ledende officer til sine overordnede:
"Vi er løbet tør for mål."
Det var tid til at sende flåden ind.
"Det var svært at sove om natten før invasionen.
Jeg tænkte på mit hjem, mine forældre, mine venner,
og om jeg ville gøre min pligt,
blive såret eller skadet, eller blive dræbt.
Jeg konkluderede,- at det var umuligt for mig at blive dræbt,
fordi Gud elskede mig.
Men så tænkte jeg, at Gud jo elskede os alle,
og at mange ville dø
eller blive ødelagt fysisk eller psykisk
eller begge dele i de kommende dage.
Mit hjerte slog på livet løs, og jeg havde koldsved.
Til sidst kaldte jeg mig selv for en kujon,
og faldt i søvn, mens jeg bad."
Invasionen af Peleliu begyndte ved daggry den 15. september 1944.
Klokken 6:30 om morgenen
kravlede Sledge og hans kammerater
ind i deres landingsfartøjer og satte kurs mod øen.
"Verden var et mareridt af blink,
voldsomme eksplosioner, snappende kugler.
På stranden brændte en del landingsfartøjer.
Japanske maskinpistoler lavede lange plask i vandet,
som om man piskede det med en kæmpe pisk.
Tre flåderegimenter, mere end 5.000 mænd,
gik i land side ved side og opdagede hurtigt,
at bombardementet kun havde gjort lidt skade
på et omhyggeligt forberedt netværk af 500 befæstede huler
og skjulte våbenplaceringer,
nogle af hvilke var udstyret med skydedøre af armeret stål,
der løb over koralkanterne midt på øen.
Japanerne kastede ild ned over Eugene Sledge
og hans kolleger i Flåden.
"Jeg vendte mit ansigt væk
og ønskede, at jeg bare forestillede mig det hele.
Jeg havde smagt den mest bitre essens af krigen,
synet af hjælpeløse kammerater, der blev slagtet,
og det fyldte mig med afsky."
Willie Rushton, også fra Mobile, var også på stranden,
nu medlem af det 11. depotkompagni.
Og den første dag,
vi gik derind,
slagtede de os, som om vi bare var en
flok svin på vej til slagterbænken.
Japanerne var nogle hårde nysere.
De kunne virkelig slås.
De komme mod os med fuld kraft.
Men vi marinesoldater var lige så hårde eller hårdere end dem.
Så vi kom næsten altid sejrrige ud af det.
Amerikanerne mistede 1.200 mænd,
men de klyngede sig til stranden
og nogle begyndte at kæmpe sig indad.
Eugene Sledge var en mortérmand.
Han affyrede runde efter runde mod fjenden,
mens skytter gjorde indtog foran ham.
Han og hans regiment formåede
at klare sig hele vejen over den smalle ø,
og lagde sig i ly for natten.
Ingen sov af frygt for, at japanske infiltratorer skulle snige sig ind
bag deres linjer og skære halsen over på dem.
"Det var den mørkeste nat, jeg nogensinde har set.
Den overskyede himmel var sort som de dryppende mangrover,
der dannede læ for os.
Jeg havde følelsen af at være i et stort sort hul
og af at række ud for at røre siderne på våbenhullet
for at orientere mig.
Langsomt gik realiteten op for mig,
vi var undværlige!
Det var svært at acceptere.
Vi kom fra en nation og en kultur, der værdsatte liv og individet.
At befinde sig i en situation,
hvor ens liv synes at have meget lidt værdi,
er den ultimative ensomhed."
Næste morgen
blev soldaterne beordret til at overfalde japanske stillinger
i klipperne over flyvepladsen.
Tanks og artilleri skulle starte.
Så skulle infanteriet og Sledge følge,
stormende over den blottede landingsbane for at angribe jorden ovenover.
Temperaturen var oppe mod 38 grader.
Der var ingen skygge.
Det eneste vand, der var,
blev trukket op fra stranden i 22-liter spande,
og viste sig at være forurenet af dieselolie.
Snesevis af mænd kollapsede af hedeslag,
før signalet blev givet.
Idet soldaterne,
fire bataljoner og 1.800 mænd,
bevægede sig fremad,
åbnede fjenden ild med alt, hvad de havde.
"Jeg bed tænderne sammen,
klemte om min riffel, og sagde igen og igen til mig selv:
'Herren er min hyrde, jeg skal ikke lide nød.
Selvom jeg går i mørkets dal,
frygter jeg intet ondt, for Du er hos mig."
Jo længere vi gik, desto værre blev det.
Det syntes usandsynligt, at nogen af os ville komme over.
At blive beskudt af masseartilleri og mortérgranater
er absolut rædselsvækkende,
men at blive beskudt på åbent terræn er ren terror."
Sledge klarede sig på en eller anden måde sikkert over
og fandt ly under en busk.
Han "rystede som en løv", skrev han
men fandt trøst i det faktum,
at en veteran fra Slaget ved Guadalcanal i nærheden
også rystede.
Japanernes taktik havde ændret sig siden begyndelsen af krigen.
Selvmords banzaiangreb
som dem på Guadalcanal, Tarawa
og Saipan var stort set en saga blot.
I stedet ville Pelelius 10.500 forsvarere
afsøge hver tomme af øen
fra deres højborge på bakkerne.
De skulle blæses eller brændes ud,
en efter en.
"Selv før støvet havde lagt sig,
så jeg en japaner stå i åbningen.
Han løftede armen for at kaste en granat mod os.
Min riffel var allerede klar.
Da han kom, sigtede jeg mod hans bryst,
og begyndte at skyde på livet løs.
Da den første kugle ramte ham, vred han sit ansigt i smerte.
Hans knæ var spændte.
Granaten gled ud af hånden på ham.
Jeg havde lige dræbt en mand på klos hold.
At jeg så tydeligt havde set smerten i hans ansigt,
da min kugle ramte ham, kom som et chok.
Det gjorde pludselig krigen til en meget personlig ting."
Willie Rushton var også i midten af det hele.
Det var ikke meningen, at han skulle være der,
han skulle kun aflæsse forsyninger og ammunition.
Men da kampene begyndte,
havde han og nogle af hans venner meldt sig frivilligt
til tjeneste på frontlinjen.
Men vi var lige her, hvor slagene var.
De bankede os i takt med, at vi kom frem.
Det var det, de gjorde, de bankede os.
De skelnede ikke... om man var sort, hvid eller noget tredje,
de var ligeglade, når man var i kamp.
Femten medlemmer af Rushtons depotkompagni blev ramt.
Han var en af dem, såret i benet af granatsplinter.
Han blev bragt til skib, der lå offshore,
den eneste sorte mand ombord.
Efter hans sår var blevet behandlet,
spurgte han, om han kunne blive klippet.
Skibets frisør nægtede.
Da jeg kom derop, sagde han til mig...
"Jeg kan ikke klippe dig."
Og så var der
et par hvide soldater, der spurgte ham:
"Hvorfor kan du ikke klippe ham?
Du behøver ikke lave en frisure,
bare klip hans hår af.
Det eneste, han vil, er at få håret væk fra ørerne."
Og så sagde han: "Nej... Jeg kan ikke klippe ham."
Så blandede kaptajnen sig.
Kaptajnen fra Røde Kors-skibet kom derhen
og sagde til barberen:
"Jeg siger det til dig for første og sidste gang.
Jeg er ligeglad med, hvem der kommer på skibet,
hvis han er amerikansk soldat,
om han er sort eller hvid eller noget tredje,
så skal du klippe hans hår, bare klip det.
Du skal aldrig mere sige sådan noget."
Menig Rushton blev klippet.
For Eugene Sledge
og de øvrige soldater, der stadig kæmpede på Peleliu,
forekom hver dag, hver ildkamp, hver terrorfyldt nat
som den forrige.
"Under en pause
stjal mændene souvenirs fra de døde fjender.
Mændene godtede sig over, sammenlignede og byttede ofte rovet.
Det var et brutalt, skrækkeligt ritual, i stil med dem, der havde eksisteret
siden tidernes morgen på slagmarken,
hvor antagonisterne havde delt et dybtliggende had.
Det var uciviliseret, som al krig...
...og det var udført med vildskab.
Det var ikke bare en jagt efter souvenirs, eller at stjæle fra den døde fjende,
det var mere som en indiansk kriger, der tog fjendens skalpel.
Da jeg fjernede en bajonet og skede
fra en død japaner,
lagde jeg mærke til en flådesoldat, der trak i det, jeg antog var et lig,
men japaneren var ikke død.
Han var alvorlig såret i ryggen
og kunne ikke bevæge sine arme.
Japanerens mund skinnede med store, guldkronede tænder,
og hans bortfører ville have dem.
Han stak knivspidsen ind i roden på tanden
og slog på skaftet med håndfladen.
Fordi japaneren sparkede med fødderne og vred sig,
gled kniven af tanden
og sank dybt ind i ofrets mund.
Flådesoldaten forbandede ham,
og skar med et enkelt snit hans kinder op fra øre til øre.
Jeg skreg: "Gør en ende på den stakkels mand!"
Det eneste svar, jeg fik, var eder.
En anden soldat løb derhen,
skød fjenden i hovedet og satte en stopper for hans lidelser.
Skattejægeren brummede
og fortsatte uforstyrret med at høste sit rov.
Der var forskellige områder, som vi bevægede os ind og ud af flere gange
som operationen trak sit lange, blodige spor.
Jeg blev vant til synet af nogle bestemte fjendtlige lig,
som var det landmærker.
Det var grusomt at se stadierne af forfald,
der gik fra bare at være døde til oppustede,
til inficerede med mider, til delvist blottede knogler...
...som et slags biologisk ur,
der ubønhørligt markerede tidens gang.
Hver gang min division kom forbi et sådan landmærke,
var vi i mindretal.
"Styrkerne, der kom mod os på Peleliu,
var som to skorpioner i en flaske," skrev Eugene Sledge.
"En blev tilintetgjort,
den anden næsten også."
Efter seks ugers kamp,
blev Sledge og resten af den 1. marinedivision
endelig taget af øen.
Det skulle vare yderligere en måned,
før den japanske kommandør endelig sagde til sine overmænd:
"Det er slut på Peleliu," og så begik selvmord.
Den håndfuld japanere ville fortsætte kampene
indtil februar 1945.
KIRKEGÅRD
Det skulle have taget fire dage at sikre Peleliu.
Det tog mere end to måneder.
Ti tusind japaner blev dræbt,
næsten alle dem, der havde forsvaret øen.
Mere end 1.200 amerikanere omkom,
inklusive menig John D. New,
der var vokset op i Mobile i den anden ende af byen end Eugene Sledge.
Han kastede sig ind i en japansk granat
og reddede to af sine venners liv, men mistede sit eget.
Han modtog efter sin død Medal of Honor for sit heltemod.
Yderligere 5.274 amerikanere blev lemlæstet eller forsvandt.
Ud af de 235 mænd i Eugene Sledges kompagni,
forlod kun 85 øen uden fysiske sår.
Og i sidste ende havde der ikke været noget taktisk behov for
den lille landingsstribe, som så mange af Sledges venner døde for.
"Da jeg kæmpede mig op på båden med alt mit udstyr,
følte jeg mig som et træt insekt, der kravlede op af en vinstok.
Men i det mindste kravlede jeg op, ud af Pelelius dyb.
Jeg hængte mit udstyr på min reol og gik ovenpå.
Det var fantastisk at indånde saltluften.
Sikke en luksus at tage lange, dybe indåndinger af frisk, ren luft.
Men noget døde inden i mig på Peleliu.
Måske var det den barnlige uskyldighed,
der accepterede troen på mennesket som grundlæggende godt.
Måske mistede jeg troen på, at politikerne,
der ikke skulle udholde krigens vildskab,
nogensinde ville holde op med at sende andre for at udholde den."
Eugene Sledge.
Vi kunne ikke vente til den næste krigsfilm kom,
for den var fuld af heltemod
og alle ofrede sig for krigen,
og alle de, der døde, døde for en sag.
Den største respons fra publikum kom som noget fra en film,
Flying Tigers med John Wayne.
Da han skød de japanske fly ned
og japaneren holdt sine hænder mod sit ansigt
og blodet silede ud mellem hans fingre,
hoppede vi op og ned og jublede,
fordi de gode vandt.
Den store forandring, krigen bragte mig...
...jeg var forretningsmand, allerede da jeg var ti år.
Jeg var avisbud, styrede mine egne penge,
styrede min egen rute.
Og hvad gjorde jeg med min første løncheck?
Jeg tog hen og købte en pap-replika
af et .30 kaliber maskingevær,
og tog hjem og satte det op i et træ i baghaven
og lod, som om jeg på den måde skød fjenden ned.
Det var mit bidrag til indsatsen i krigen.
Vi legede alle krig i en eller anden udstrækning,
men det interessante var den måde, vi legede krig på,
for der var ingen, der døde.
Hvis man blev skudt, kom der en og hjalp en og lappede en sammen,
og så kunne man rejse sig op og skyde igen.
Krigen ændrede Sacramento
på samme måde, som den havde ændret Waterbury, Mobile
og utallige andre byer over hele landet.
Kvinder blev nu buschauffører og trafikbetjente.
Omkring 12.000 lokale drenge var draget i krig langt borte
siden Pearl Harbour,
inklusive Earl Burke,
der stadig kom sig fra de sår, han pådrog sig
som medlem af det 8. Luftvåben,
og Harry Schmid, der stadig kæmpede mod tyskerne i Holland.
Byens 7.000 japansk-amerikanske borgere
var også væk,
sendt til interneringslejre spredt ud over vesten.
Andre besatte nu deres hjem og gårde og virksomheder...
...nogen beskyttede varsomt
deres fraværende venners interesser,
mange var ivrige efter at tjene på deres tidligere naboers ulykke,
mens nye immigranter fra Mexico høstede deres afgrøder.
Otteogtyve tusind forsvarsarbejdere strømmede også til Sacramento.
Der skulle findes logi til dem alle
og til tusindvis af servicepersonel fra byens tre luftbaser:
Beale, Mather og McClellan.
Den føderale regering byggede tre boligbyggerier,
men hundredvis måtte sove i byens fængsel,
i kælderen under Memorial Auditorium
og i den japanske Buddhist Association Hall,
der stod tom, nu hvor dets medlemmer var blevet fjernet.
Den første søndag, jeg kom til byen,
gik jeg ned ad Capitol Avenue.
Og på vej ned mod Capitol,
så jeg op og så nogle appelsiner, der hang højt oppe i et træ...
Jeg må have siddet der i lang tid.
Fordi det var i april,
sad jeg der et stykke tid og beundrede dem,
og kunne ikke tro, at jeg så på appelsiner i april,
mens der derhjemme sikkert var snedriver.
VELKOMMEN TIL CAMP TRIPOLI
Menig William H. Perkins fra Newport, Rhode Island,
ankom til McClellan Air Force Base i foråret 1944
for at tage sit hverv som medlem af den sorte 4909 Aviation Base Unit...
...lastbilchauffører, messehalsarbejdere, vagter og MP'er.
De var indlogeret i usle træskure,
som de kaldte "Splinterbyen."
En af Perkins bedste venner
var korporal Walter Thompson, college-uddannet fra Pennsylvania,
der havde håbet på at blive jagerpilot,
men ikke kunne komme ind på Tuskegee Flight School,
den eneste, der accepterede afro-amerikanere.
Der var omkring 1.200-1.500 mænd
fra alle steder i landet.
Der var alt fra højtuddannede personer
til næsten analfabeter.
De blev alle meldt dertil,
uanset deres intellektuelle evner.
Hvis man var farvet, blev man meldt
til det 4909.
Der var adskilte faciliteter på basen
til sort og hvidt personel,
separate teatre, kapeller, endda bowlingbaner.
Enheden havde sit eget big band, the 4909 Barons of Swing.
Walter Thompson og William Perkins var begge medlemmer.
Jeg havde hørt så meget om Californien på det tidspunkt.
Det lød så glamourøst,
når man kom fra en lille flække,
så jeg tænkte: "Jeg må hellere tage af sted, og det gjorde jeg.
Jeroline Green var kommet til Sacramento
fra Coffeyville, Kansas,
blot en af otte millioner amerikanere,
der flyttede til Stillehavskysten
under krigen for at finde forsvarsjob.
Det gik op for mig, at hvis jeg blev hjemme,
ville jeg sandsynligvis færdiggøre min uddannelse,
men jeg ville nok ende med at arbejde
i en hvid kvindes køkken eller sådan noget.
Jeg havde ingen udsigter eller potentiale.
Så blev jeg hyret til at styre inventar,
tælle møtrikker, bolte og skruer.
Jerri Green arbejdede på McClellan Air Force Base,
side om side med sin nye bedste ven, Barbara Covington.
Covington havde svært ved at skaffe pengene
til undervisning og bøger til college,
da hun hørte om de muligheder, der blev tilbudt på McClellan.
Vi fik alle sammen job inden for en uge.
Sådan var det dengang. Man kunne komme ind fra gaden og få et job.
Vi fik job som sekretærer i en enhed
på McClellan Air Force Base.
Jeg tror, at min løn gik fra $24 om måneden til $65.
Jeg tjente ret gode penge.
De ville have alle de sorte samlet ét sted.
Jeg undrer mig i dag over, hvor godt vi tog det.
Du ved? Vi fik det bedste ud af det.
Det gjorde vi virkelig. Vi fik det bedste ud af det.
Og vi prøvede at få så meget som muligt ud af det.
Vi prøvede at have det så sjovt som muligt.
Barbara Covington og Jerri Green
optrådte af og til med 4909 bandet,
dansede som "Flora Dora Coras."
Der blev de venner med Walter Thompson og William Perkins.
Det var fantastiske tider,
at være i stand til at tage hen på basen og lytte til fyrene,
man vidste spillede så mange af disse smukke sange.
Det, der var pudsigt ved det, var,
at så mange af fyrene i bandet
havde kærester blandt publikum,
og nogle kunne knapt spille
for at holde øje med deres kærester, når de dansede med andre mænd.
Barbara Covington og William Perkins blev gift mange år senere, efter krigen.
Walter Thompson og Jerri Green ventede ikke så længe.
De blev gift i slutningen af 1944
på McClellan Air Force Base i Sacramento, Californien.
"Santo Tomas Camp, Manila.
Far er løbet tør for tobak.
Han tørrer papayablade på taget og ryger dem.
Folk bruger alt muligt til at rulle deres cigaretter.
Nogle bruger endda sider fra Biblen,
fordi papiret er så fint.
Hver dag hører jeg om folk, der laver underlige ting.
En katolsk præst begik en dødssynd ved at være sammen med en kvinde
og så forelske sig i hende,
og han var så kærlig over for hende foran alle,
at han blev smidt ud af kirken.
Jeg hørte en mand og en kone skændes højlydt.
Hun skreg ad ham: "Hvis jeg ikke havde giftet mig med dig,
ville jeg ikke være her nu."
Sascha Weinzheimer.
Elleve-årige Sascha Weinzheimer og hendes familie
var stadig fængslet sammen med 4.000 andre civile,
der var blevet omringet af japanerne,
ved Santo Tomas University
i Manila på øen Luzon.
I takt med at krigen varede, var tilstandene stødt blevet forværret.
Da det begyndte at blive småt med maden, gik det nedad med alt.
Til sidst vejede min mor 33 kilo.
Og... hun ammede min bror, til han var fire år.
Så hvis du ser et billede af ham fra dengang, er han buttet.
Og det var på grund af modermælken.
Men det udtømte hende.
"21. september 1944.
Her til morgen, omkring klokken 9:30,
var der syv Nip fly over os, der øvede dykning.
Det var en smuk solskinsdag.
Vi hørte lyden af mange fly i det fjerne,
men tænkte ikke meget over det.
Mor sagde: 'Det er en anden lyd.
Kan I ikke høre det?'
Mor løb ud og vi hørte hende råbe: 'Se!
Der er hundredvis af dem!'
Vi løb alle sammen ud,
og lige over vores hoveder var fly!
Fly!
Alle skreg og pegede op mod dem."
Det var helt fantastisk.
For det første, så var motorerne ikke Mitsubishi motorer,
de var amerikanske, de lød anderledes, stærke motorer.
Bølge af amerikanske fly, der var lettet fra hangarskibe,
brølede ind over Manila,
konstant bombende de japanske stillinger,
og angreb alle japanske krigsskibe, der lå i bugten.
"Alle var så spændte.
Selvfølgelig var det meget farligt for os,
på grund af granatsplinterne,
der faldt ned over lejeren fra .88 kanonerne,
men alle syntes at føle, at vores drenge
og vores bomber ikke kunne såre os."
Så så japanerne endelig, at vi gik amok,
så op og sådan noget, og de besluttede,
at vi skulle ind i hovedbygningen,
og hvis vi blev taget i at kigge op på vores fly,
ville vi betale for det.
Så mange af fangerne, mange af mændene,
blev sat ved hovedindgangen og bundet op ad den,
og tvunget til at kigge op på solen, du ved, hele dagen.
Japanerne havde stadig kontrol over Filippinerne,
men det amerikanske angreb var begyndt,
og den næste morgen
satte fangerne, der spillede musik over lejrens højtalere,
"Pennies from Heaven" på.
En måned senere, den 20. oktober,
landede general Douglas MacArthurs styrker
på øen Leyte...
...det første fodfæste
i kampen for at vinde Filippinerne tilbage.
MacArthurs eget landgangsfartøj sad fast 68 meter ude for kysten,
og han havde ikke andet valg end at vade ind til stranden.
FØRSTE BILLEDE. MACARTHURS TILBAGEVENDEN TIL FILIPPINERNE
Hans PR-maskine fik mest muligt ud af det.
STORE INVASIONSSTYRKER LANDER PÅ LEYTE
Da general MacArthur efter præsidentiel ordre forlod kommandoen af Bataan,
afgav han det højtidelige løfte:
"Jeg vil vende tilbage."
Nu siger han til det filippinske folk: "Jeg er vendt tilbage."
Så da han kom vadende gennem vandet op til stranden,
var der stor jubel i biografen.
Fordi det var naturligvis sådan, vi så MacArthur vende tilbage.
Jeg er klar over, hvor iscenesat meget af det var,
men for pokker, hvor var det godt at se ham gå tilbage.
AMERIKANSKE SOLDATER GENINVADERER FILIPPINERNE,
SOM MACARTHUR HAVDE LOVET
MacArthurs tilbagevenden begejstrede både amerikanerne og filippinerne.
Og som hans mænd begyndte at kæmpe sig vej over de filippinske øer,
ville det, der var tilbage af en en gang stor japansk hær,
blive knust i det største marineengagement i historien,
Slaget ved Leyte Golf.
Men 24 frivillige fjendtlige piloter
var friskt bevis på Japans løfte om
at fortsætte med at kæmpe uanset oddsene.
De fløj med vilje deres fly ind i dækkene på de amerikanske skibe,
i håbet om at sætte dem i brand.
De blev kaldt kamikazes, japansk for "guddommelig vind."
På trods af sejren på havet
lå der måneder med blodige slag foran,
før de filippinske øer
og folkene, der var indespærret der,
kunne blive befriet.
Alle var dødsens ræd hele tiden.
Men man sagde det ikke,
man viste aldrig tegn på det.
Det var man bare, og man vidste, at det var de andre også.
Man løb ikke væk, for alle alternativer var umulige.
Der var ingen måde at undslippe.
Der var ingen måde at ændre det på, og man var der,
til man blev dræbt eller såret.
Eller indtil man... stikker af
og tillod alle at udleve deres instinktive foragt,
hvilket var utænkeligt for mange mennesker.
Så der var ingen udvej, og det satte en i en situation
som man i det civile liv aldrig ville befinde sig i.
Tilbage i Europa
var de allierede stadig gået i stå i norden,
lidende under forsyningsproblemer,
katastrofen ved Operation Market Garden
og den intensiverede tyske modstand.
Den amerikanske 7. armés mission nordpå
fra Sydfrankrig var også løbet ind i problemer.
De var landet i Marseille i midten af august,
og til at starte med var det gået bedre,
end nogen havde forudset.
Indenfor en måned var de nået næsten 350 kilometer,
havde taget 89.000 tyskere til fange
og havde sluttet sig til dele af Pattons 3. Armé
for endelig at færdiggøre den kontinuerlige linje,
Eisenhower nu mente var essentiel for de allieredes sag.
Men tusindvis af tyskere havde trukket sig tilbage
til Vosges bjergene,
stejle, tæt bevoksede med stedsegrønne,
indhyllede i tåge og gennemblødt af kold efterårsregn.
Der ventede de,
beordret til at standse de allieredes fremrykning ind i Tyskland.
Amerikanske enheder, der allerede havde kæmpet
i bjergene i Italien, blev sendt til Frankrig,
hvor de blev beordret til at kæmpe sig vej gennem Vosges bjergene.
En var 36. "Texas"-division,
den samme enhed, der nær var blevet slået ihjel
ved Monte Cassino den foregående vinter.
En anden, tilsluttet til den,
og specifikt udpeget af hovedkvarterne,
var det 100./442. Combat Team,
japansk-amerikanske tropper,
de fleste af dem rekrutteret fra interneringslejre
i USA.
De havde engang været set som et problem af hæren.
Nu var de problemløsere,
der blev tilkaldt, når andre fejlede.
Det var bidende koldt.
Det var der, Lost Battalion-operationen skete,
fordi vores general var meget...
...lad os sige ambitiøs.
Man siger "blod og mod"...
...men det var vores blod og hans mod.
Major general John E. Dahlquist,
kommandør af Texas-divisionen var relativt ny i kamp,
og havde nær mistet kommandoen to gange
under den første fremdrift nord fra Rivieraen
for at have tilladt sine mænd at sakke bagud.
Men han var overbevist om,
at han var en bedre taktiker end soldater med mere erfaring.
Og han var villig til at bruge sin gruppe
af japansk-amerikanske veteraner til at rette op på sine fejl.
Landsbyen Bruyères var deres første mål.
Dahlquist forsikrede dem om,
at de omkringliggende bakker kun var let forsvaret.
I virkeligheden
var de fyldt med godt skjulte tyskere.
Det 442. fjernede dem på blot fire dage
på trods af terrænet,
det støtte iskolde nedbør, der fyldte deres skyttegrave,
og regnen af artillerigranater, der eksploderede blandt trætoppene.
Så snart de havde indtaget Bruyères,
insisterede general Dahlquist på
at presse dem yderligere ind på fjendtligt territorium
og indtage endnu en stærkt bevogtet bakke
med udsigt over Biffontaine,
en lille landsby uden militær vigtighed,
og så at indtage byen på egen hånd.
De gjorde det hele
på blot to dage,
men de led store tab,
delvist fordi den uerfarne Dahlquist
først gav dem en urealistisk deadline for at indtage bakken,
derefter beordrede dem fra den,
og til sidst tvang dem til at genindtage den, da tyskerne kom tilbage.
General Dahlquist var
en meget striks general.
Det forekom mig især,
at han prøvede at presse 442. for hårdt, for langt.
Ved at sige til os: "Ryk frem."
Så han var hård på den måde.
Jeg havde virkelig ikke meget respekt for ham.
I mellemtiden havde general Dahlquist sendt en bataljon
af sine texanere langs en skovrige højderyg,
mod den vigtige by St. Dié.
Igen advarede erfarne officerer ham om,
at skovene var fyldte med tyskere.
Igen insisterede Dahlquist på, at der ingen var.
Indenfor en time var texanerne under angreb,
275 af dem blev afskåret og omgivet af tyskerne,
der kom mod dem fra tre sider.
I to dage eksplodere der granater omkring deres stillinger.
Texanerne begyndte at løbe tør for mad og ammunition.
To uafhængige forsøg på at komme igennem til dem mislykkedes.
Endelig, den 26. oktober,
beordrede Dahlquist de udmattede mænd
fra det 442. til at vende tilbage til de træbeklædte bakker,
redde "den tabte bataljon,"
som texanerne nu ville blive kendt som,
og genoprette hans ry.
En gang bønfaldt vores regimentschef, oberst Pence,
divisionens kommandør om,
at vi kunne trække os tilbage, fordi vores mænd var så udtømte.
Men divisionens general sagde:
"Nej, vi har brug for de drenge derude, for hver en dag tæller."
"I må derind og få dem ud,
om det så tager hver og en af jer at gøre det."
I fem dage,
kæmpende fra træ til træ i tung tåge,
prøvede de at nå de fangede mænd.
Om morgenen den 30. oktober
var de blot en kilometer fra de overlevende,
men fanget på bakken af artilleri
og beskydning.
Vi sad fast på grund af det stejle terræn,
og så var vi alene
som i en slags cowboy og indianer-kamp,
de andre kunne ikke hjælpe os.
Endelig havde de fået nok.
"I" Company og Robert Kashiwagis "K" kompagni rejste sig
og styrtede op ad bjergsiden,
mens de kastede granater mod tyske maskingevær-reder
og skød til højre og venstre, mens de klatrede.
Vi var gale som vildsvin.
Vi var vrede på alle,
og vi var parate til at dræbe alt, der var der.
Endelig fik vi kontakt med den Tabte Bataljon,
men vi fandt kun omkring 230 overlevende.
Vi mistede 400 mænd i forsøget på at redde de 230.
Det var en forfærdelig pris at betale.
Efter vi havde reddet dem,
kom den første kaukasiske fyr hen og sagde:
"Jeg har aldrig i mit liv været så glad for at se en japser."
Det var det første, han sagde.
"I" kompagniet var taget ind i skoven med 185 mænd.
Kun otte kom uskadte ud.
Robert Kashiwagis "K" kompagni var startet med 186 mænd.
Kun 17 kom tilbage på egne fødder.
Resten var døde, sårede eller forsvundne.
Kashiwagi var blevet ramt af granatsplinter for tredje
og så fjerde gang i kampene.
Et par dage senere modtog hr. og fr. Kametaro Takeuichi,
tidligere fra Sacramento, men nu boende bag pigtråd
på Granada Relokationscenter, et telegram.
Deres søn Tadashi var blandt de dræbte
i forsøget på at redde den Tabte Bataljon.
Den 12. november
annoncerede general Dahlquist,
at han ønskede at gennemgå det 442.
og takke dem for det, de havde gjort.
Generalen besluttede:
"Jeg vil gerne belønne jer folk.
Anerkende jeres indsats."
Og så sagde han: "Vi vil have hele regimentet i formation."
Og da generalen kom derhen
og så formationen, væmmedes han og sagde:
"Jeg bad jer få hele regimentet herud!"
Og vores oberst
sagde med tårer i øjnene: "Hr. general,
vi er de eneste, der er tilbage af regimentet.
Det har du gjort mod os."
Den 100./442. division tilbragte de næste fire måneder
i det sydlige Frankrig,
og modtog nye ordrer.
Der var behov for, at de skulle lede endnu et angreb
der, hvor de begyndte, i Italien.
Den bitterhed, de overlevende havde mod general Dahlquist,
fortsatte med at ulme.
Mange år senere, ved en gennemgang på Fort Bragg,
stødte Dahlquist på en hvid oberstløjtnant,
der havde tjent med japansk-amerikanerne.
Han rakte ham hånden.
"Lad fortiden hvile," sagde Dahlquist,
"det er alt sammen fortid, er det ikke?"
Obersten gjorde honnør,
men han ville ikke trykke generalens hånd.
ÆGTE KOMÆLK ER EN SMAGSOPLEVELSE
FOR TILBAGEVENDTE VETERANER
I skolerne
talte vi altid om, hvad der skete i krigen
på alle klassetrin.
En gang imellem kom nogen hjem,
der havde været af sted, og kom hen i skolen
for at tale om, hvor de havde været...
Vi var
mellem seks og ti år gamle,
og kendte ikke de geopolitiske aspekter ved krigen.
Jeg var imponeret over at møde ham.
Mens Eugene Sledge forsøgte at komme sig over rædslerne i Peleliu,
var hans bedste ven Sid Phillips tilbage i Mobile.
Jeg følte, at det var en drøm,
at jeg faktisk ikke kom hjem.
Selv efter jeg kom til Mobile,
blev jeg ved med at tænke, at det ikke var sandt,
at jeg ville vågne.
Følelsen af, at det ikke var virkeligt,
var overvældende.
Det var umuligt at forstå, at man havde overlevet krigen,
og at man rent faktisk var tilbage i sin hjemby,
i sit eget hus.
Jeg tror ikke, jeg sov i tre dage.
Jeg var lamslået, da jeg så, hvor meget byen havde ændret sig.
Der var så mange mennesker og en summen og brummen,
jeg kunne næsten ikke genkende stedet.
Jeg tror, at alle, der tjente, var bevidste om
det faktum, at når man kom hjem på orlov,
var der en temmelig god chance for, at man ville
komme til at bruge et grimt sprog, så...
Det var dominerende i ens tanker.
Det fik en til at tale langsomt og bevidst,
og næsten... gentage inde i hovedet,
hvad man ville sige, før man sagde det,
for i tjenesten,
brugte man bare ikke adjektiver.
Man glemte alle adjektiver, man bruger blot en eller to.
Såsom?
Det siger jeg ikke.
Min hustru ville komme ned fra himlen og slå mig i hovedet.
Når man er af sted, er man meget modig,
fordi man ikke ved, hvad der vil ske.
Det er let at udføre pseudotapre handlinger
og procedurer, fordi man endnu ikke ved noget.
Og langsomt...
...man har et overskud af mod, når man ankommer,
og hver gang man bliver forfærdelig bange,
forsvinder lidt af det, indtil man intet har tilbage.
Det er det værste tidspunkt.
Da den Tabte Bataljon blev reddet,
var Paul Fussell, en nyligt udnævnt sekondløjtnant
i den 103. infanteridivision, bivuakeret ved Epinal,
ved basen af Vosges bjergene.
KRIGSAFDELINGEN
Han var 20 år gammel, fra Pasadena, Californien,
havde netop afsluttet 19 måneders træning,
og var fuld af spænding.
Han havde fortalt sine forældre, at han følte sig "meget selvsikker og tryg,"
da han drog i krig.
Den modtagelse han og hans soldaterkammerater havde fået
i deres første dage i det sydlige Frankrig
gjorde ham bare endnu mere selvsikker.
Som divisionen bevægede sig nordpå i Rhonedalen,
dukkede unge kvinder op langs vejen,
de vinkede og uddelte vinflasker.
Vi bragte godt helbred, meget vigtigt,
ungdom, optimisme...
Det var derfor, disse 18-årige overhovedet ville deltage i krigen.
De var børn.
De var optimistiske.
De troede virkelig, at hvis man gjorde det godt, ville man blive belønnet.
Jeg mener, så uskyldige var de.
De havde ingen ide om livets ulykker.
Natten efter den 10. november
blev han og resten af kompagni "F"
beordret til fronten
til en tætbevokset bjergside med udsigt over St. Díe,
den by, som den Tabte Bataljon havde haft retning mod,
da den blev omringet af tyskerne.
De skulle afløse et udmattet kompagni,
der havde været engageret med fjenden i ugevis.
Jeg så to tyske børn,
døde, liggende på deres ryg.
De var blevet slået ihjel dagen før af divisionen, de afløste.
De var så unge, at jeg ikke kunne tro på det.
Jeg tror, at de måske var mellem 12 og 14 år.
Mod slutningen af krigen
skrabede tyskerne absolut alle sammen,
gamle mænd, der knapt kunne gå,
og børn fra folkeskolen.
Disse børn havde uniformer på.
De bar kasketter, ikke hjelme.
Og de var alle sammen blevet skudt i hovedet.
Den enes blå-røde hjerne
kom ud af hans næsebor,
og deres øjne var åbne.
Den andens blålige hjerne
kom ud fra under hans kasket,
og afløste på en måde kasketten,
som om han bar den.
Det rystede mig virkelig.
Jeg taler sjældent om det.
Men det var min introduktion til nogle smertefulde fakta,
at den her krig var alvorlig.
Vi skulle dræbe folk uanset deres alder,
så længe de havde en tysk uniform på,
og de ville forsøge at slå os ihjel.
Jeg har tit tænkt over, hvorfor tyskerne ikke bare gav op.
Jeg tænker over, hvorfor de ikke gav op efter Normandiet.
Da vi succesfuldt landede på kontinentet,
var det åbenlyst, at vi ville vinde krigen.
Det drejede sig kun om tid.
Alt det, vi gik igennem, og alle de folk, der blev dræbt.
Men... hvad var alternativet?
De allierede i Europa havde ikke ventet på at se,
hvordan operation Market Garden faldt ud,
før de lavede fire mere eller mindre simultane angreb på Vestmuren,
som de allierede kaldte Siegfried-linjen.
Alle havde fejlet.
Den 7. armé overrendte Strasbourg,
men blev holdt tilbage på Rhinens vestbred.
Pattons 3. armé indtog Metz
og sikrede de tre brohoveder over Saaren,
men kunne ikke fortsætte,
før det fik brændstof nok.
Nordpå
blev to angreb iværksat af amerikanernes 1. armé,
en var rettet mod den tyske by Aaachen,
den anden skulle feje fjenden bort
fra de 80 kvadratkilometer skov syd for byen
kaldet Hürtgenskoven.
1. ARMÉ
Hürtgenskoven var det værste.
Man har ikke hørt meget om det, fordi...
...det var bare noget rod.
Der var ingen grund til at gå igennem skoven,
men generalerne blev ved med at ville gå gennem skoven.
De anbragte en division der og så den bukke under.
Så hev de den ud,
satte en ny division ind og så den bukke under.
Det var et mareridt at kæmpe der.
Med 300 meters fyrretræer,
der nogle steder voksede med kun en meters afstand,
var skoven så tæt, mørk og indhyllet i klam tåge,
husker en general,
at "når man gik derind, havde man lyst til at smide ting bag sig for at finde vejen,
ligesom Hans og Grethe gjorde med deres brødkrummer."
To parallelle linjer af tyske bunkers
og træ-og-snavs bunkers var skjult mellem træerne
med adskillelige kilometers afstand.
Fyrrenålene, der lå som et tæppe i skovbunden,
skjulte snubletråde
og miner, som amerikanerne kaldte
"Hoppende Betties,"
der sprang i luften
og eksploderede i lyskehøjde.
Kommandørerne, der planlagde slaget,
vidste stort set intet om terrænet,
og så det aldrig selv.
Og ingen var blevet trænet i at kæmpe sådan et sted.
"Vi går tre træer om dagen," sagde en officer,
"og det koster os hundredvis af mænd."
De to første divisioner, der blev beordret ind i skoven,
mistede 4.500 mænd på tre uger...
...og rykkede sig mindre end 5 kilometer.
Den 2. november fulgte den 28. infanteridivision.
Med dem var sekondløjtnant Tom Galloway
fra Mobile, Alabama,
en bekendt til Sid Phillips og hans søster Kathrine.
Han havde været sidsteårs-studerende ved Auburn University,
og var nu udskiftningsofficer i forreste linje,
en observatør,
der afsøgte mål for det 109. felt-artilleri.
Den mand, jeg afløste, var blevet skudt, og...
...det var bare ikke rart at tænke på...
...hvad der var sket ham, og så afløste man ham.
Målene var umulige at se fra jorden af.
Tæt vækst og konstant tåge skjulte dem også fra luften.
Tanks kunne knapt bevæge sig på de smalle,
mudrede og stærkt minerede stier.
Soldaterne kunne ikke se hinanden, og slet ikke fjenden.
"Hvis nogen sagde, at han vidste, hvor han var," sagde en kommandør,
"var han en fandens løgner!"
På trods af alt,
indtog Galloways division sit første mål,
den lille by Schmidt
på blot to dage.
Tyskerne tog den tilbage den næste morgen.
Frontlinjen blev forvirrende.
Vi var helt blandede.
Lad mig give dig et eksempel. Lægerne...
Der var kun en bygning, vi kendte til,
og både tyskerne og amerikanerne brugte den.
De bar bare alle de sårede ind,
og begge sider brugte den bygning.
En vedvarende kold regn begyndte at falde,
efterfulgt af slud og så sne.
Tusindvis fik skyttegravfod.
Når det var for smertefuldt at stå op,
skiftedes mændene til at knæle i det iskolde vand,
deres skyttegrave var fulde af.
Tyske .88 granater eksploderede i grantræerne over dem,
badede mændene med granatsplinter og knivskarpe stykker af træ.
Artilleriet ramte træerne,
og man vidste ikke, om man var blevet ramt af artilleri
eller flyvende træ.
Der var ingen steder at finde dække.
Tyskerne havde planlagt alt,
og man var nødt til at gå ned til brandbælter.
De ville selvfølgelig have våben på de brandbælter
Og det gjorde det slemt.
Jeg kan huske en morgen, hvor jeg gik ind
med bataljonen,
og før mørkets frembrud kom sergenten hen til mig
og fortalte, at jeg var den eneste officer, der var tilbage.
Og det ud af en hel bataljon.
Folk døde bare.
"Dagene var så forfærdelige, at jeg bad om mørke,"
genkaldte en menig,
"og nætterne var så slemme, at jeg bad om dagslys."
Den 13. november var samtlige officerer fra hver eneste riffelarmé
i den 28. division blevet dræbt eller såret.
Efter en nat med endeløse tysk angreb,
gav et helt kompagni op og stak af.
Selv officerer med trukne revolvere kunne ikke stoppe dem.
Hundredvis af mænd skød sig selv i foden eller hånden
for ikke at skulle udholde mere.
Hundredvis kollapsede psykologisk,
sad og stirrede lige ud i luften, som om der ikke var nogen krig rundt om dem.
Journalisten Ernie Pyle kaldte det
"det akkumulerede slør af den sårende uklarhed
af at være for længe i linjerne."
I midten af november
afløste friske tropper det, der var tilbage af Tom Galloways division.
Kampene i Hürtgenskoven fortsatte i ugevis.
Mere end 33.000 amerikanske soldater
døde.
Så mange døde,
og de, der overlevede, brugte så meget tid på desperat at grave
for at beskytte sig,
at der var meget få begravelser.
Da sneen smeltede det efterfølgende forår,
lå hundredvis af lig og kropsdele
stadig som affald i skovbunden.
Mændene var...
...ja, man var alle ødelagte.
Man havde været i det rod.
Man havde været under det pres.
Man var bare... glad for at komme ud derfra.
Jeg tror, at det smukkeste syn,
jeg så derovre, var at komme ud af skoven,
op på en bakketop, og kigge ned.
Det havde sneet og alt... det var store grantræer,
og de var smukke med sne på og alt muligt.
Jeg kunne ikke beslutte mig for, om sceneriet var smukt,
eller om jeg var så glad for at slippe ud derfra,
at det så smukt ud.
Men jeg kan huske det.
Galloway og hans kammerater blev sendt for at slappe af og komme sig
til Ardennerne,
et roligt sted, hvor der sandsynligvis ikke ville ske noget.
Den 23. november 1944 var Thanksgiving.
Forsvarsarbejdere i Mobile, Alabama,
og Waterbury, Connecticut,
blev i jobbet for at hjælpe med "at fremskynde sejrsdagen."
Ved middagstid blev soldaterne på McClellan Field i Sacramento
mødt med serenader fra den 4909. lufteskadrille.
Og i Luverne, Minnesota,
holdt den lokale lutherske kirke separate Thanksgivings-gudstjenester
på engelsk og på tysk.
Den øverstkommanderende,
netop genvalgt for en hidtil uset fjerde periode,
fejrede helligdagene med poliopatienter
ved Warm Springs, Georgia.
"Thanksgiving.
Vi havde en halv dåse Spam og kogte en ekstra kop ris,
og fik nok talinum fra vores have
til en salat med tre hele hvidløg snittet i.
Vi takker Gud for, vi alle er sammen
og ikke virkelig syge, som så mange mennesker her er.
Som sædvanlig talte vi om vores næste Thanksgiving.
Buddy vidste ikke, hvad en kalkun var,
men jeg husker stadig den gode mad, vi altid fik."
Sascha Weinzheimer.
Rygter om redning løb gennem Santo Tomas fangelejren,
gav håb og knuste dem derefter.
Der havde ikke været flere tegn på, at amerikanerne kom.
MacArthurs armé var stadig mere end 500 kilometer væk
på øen Leyte.
I Europa var der forlydender om, at troppernes moral var ved at smuldre.
Mændene på fronten havde, ligesom deres kommandører,
regnet med, at krigen ville være ovre nu.
For at opmuntre dem,
erklærede Eisenhower, at alle mand udsendt til Europa
skulle have kalkun til Thanksgiving,
uanset hvor svært det ville være at organisere det.
I Hürtgenskoven
gik en major i den 8. infanteridivision op
til sin divisions kommandør
og tiggede om, at det ikke ville blive tilladt.
Da hans mænd samlede sig for at spise, sagde han,
at det tyske artilleri ville snige sin ind på dem.
Men divisionens kommandør havde sine ordrer.
Kokkene var på vej.
Majoren havde ret.
Da hans mænd samlede sig omkring beholderne med kalkun,
åbnede fjenden ild.
Så mange som ti mænd blev sprængt i stykker ad gangen.
Majoren overlevede krigen,
men kunne aldrig igen spise en middag med kalkun
uden at græde.
På skovklædte skråninger af Vosges bjergene
blev der også serveret Thanksgivingskalkun til mændene,
selv om den var kold, da den nåede til løjtnant Paul Fussell.
Det samme eftermiddag
var han en del af en 12-mandsdeling, der blev beordret fremad
for at rekognoscere den tyskbesatte by Nothallen.
Riffelskud tvang dem
til at søge dække bag en lille stigning.
Tyske snigskytter havde dem på kornet.
Ingen syntes at vide, hvad de skulle gøre.
En sekondløjtnant bevægede sig fremad med sin karabin.
"Lad os tage de tæver," sagde han.
Han hed Abe Goldman.
Og de fleste af de folk, jeg kæmpede med
fra Syden og Texas, Oklahoma og så videre,
havde aldrig i deres liv mødt en jøde.
Tanken om at denne jødiske fyr, Abe Goldman,
der ifølge de fleste andre soldater
skulle have arbejdet
i en butik...
At se ham på frontlinjen...
Men han var meget entusiastisk.
Han vidste, hvad der var sket med jøderne.
Han var formentligt den mest modige af afdelingens 40 mænd.
Og det var derfor, han blev skudt.
Det at, ud af 12 personer,
var han den eneste, der kravlede fremad
med risiko for at miste livet, ændrede...
Jeg vil sige, at det fik mange til at skifte mening.
Kampen om Nothalten
ville gøre et frygteligt indhug i Fussells mænd.
Abe Goldman overlevede,
men da krigen var ovre,
havde kompagniet mistet fire af dets seks officerer.
Fussells deling mistede 13 af sine 40 mænd.
Den forventede levealder for en junior infanteriofficer
i frontlinjen var nu kun 17 dage.
Det endte med,
at løjtnant Paul Fussell slog disse odds.
Men de ville hjemsøge ham resten af hans liv.
Da vi pressede tyskerne tilbage, og da de trak sig tilbage...
...var de i stand til at tage alle deres flakgeværer
og størstedelen af deres artilleri med sig.
Så da vi fløj missioner
i det område, i Hürtgenskoven
eller i Ruhrdalen...
...stod vi over for et større antal flakvåben
end nogensinde før.
Det var en forfærdeligt brutal periode for os.
Jagerpilot Quentin Aanenson fra Luverne, Minnesota,
havde hjulpet med at give luftdækning for amerikanske tropper
på jorden lige siden D-Dag.
Gennem al den tid havde hans anker for at holde fornuften været troen på,
at Jackie Greer, den pige, han havde mødt under træning i Louisiana,
ville gifte sig med ham, hvis han overlevede krigen.
At følge krigen var den bedste historielektion, jeg nogensinde har fået.
Jeg fik et stort kort,
og hver dag tog jeg... mine farvekridt frem.
Hver dag.
Bestemte farver betød, at den gruppe var her,
andre farver var dette.
Og jeg holdt mig ajour med krigen.
Jeg lærte mere om Europa,
end jeg nogensinde havde lært i skolen.
Det var vigtigt, at jeg holdt fast i det.
Aanenson og Greer udvekslede breve hver anden eller tredje dag,
og forsøgte at holde hinandens mod oppe,
til de igen kunne være sammen.
Aanenson havde overlevet en slem brand i sit fly,
han levede i frygt for, at han engang ved en fejl
havde beskudt britiske eller amerikanske tropper,
og han døde næsten, da hans fly styrtede så hurtigt mod sit mål,
at hans instrumenter frøs.
Da han formåede at komme ud af sit dyk
med 965 kilometer i timen,
sprængtes blodårene i hans øjne
og blød løb ud af hans ører.
I mellemtiden fortsatte hans venner med at dø.
To af de fyre, der boede i mit telt, blev dræbt.
Vi var kun fire derinde og to af dem blev dræbt.
Jeg var blevet opført som savnet,
fordi mit fly var i så dårlig tilstand, at jeg var nødt til at lande
på en midlertidig landingsbane tættere på frontlinjerne.
Johnny Bathurst og jeg, der var overlevende i Duffy's Tavern,
vores telt derude,
besluttede, at vi ikke kunne klare det mere.
Så vi holdt op med at få venner, nye venner.
Den 5. december 1944
overvældede alt det, Aanenson havde set
og oplevet, ham,
og han begyndte at skrive et brev til Jackie,
der var meget anderledes end dem, han hidtil havde sendt.
"Kære Jackie,
i de seneste to timer har jeg siddet her alene
i mit telt og forsøgt at beslutte, hvad jeg skulle gøre,
og hvad jeg skulle skrive i dette brev
som svar på dine breve og nogle af de spørgsmål, du har stillet.
Jeg har bevidst ikke fortalt dig meget om min verden herovre,
fordi jeg troede, at det måske ville gøre dig ked af det.
Måske har det været en fejl,
så lad mig korrigere den nu.
Jeg tvivler stadig på, at du vil være i stand til at begribe det.
Jeg tror ikke, nogen, der ikke har været igennem det, kan.
Jeg lever i en verden omgivet af død.
Jeg har set mine venner dø på forskellige voldsomme måder.
Nogle gange er det bare en motorfejl ved takeoff,
der resulterer i en voldsom eksplosion.
Der er ikke nok tilbage af dem til at begrave dem.
Andre gange er det en dødelig flak,
der skærer igennem et fly.
Hvis piloten er heldig, dræber flakket ham.
Men det er han sjældent,
og han brænder til døde, når hans fly går i spin.
Ild er det værste.
Tidligt i september styrtede en af mine gode venner
på udkanten af vores mark.
Da han blev trukket ud af det brændende fly,
faldt huden af hans arme.
Hans ansigt var næsten brændt væk.
Han var stadig ved bevidsthed og forsøgte at tale.
Du kan ikke forestille dig, hvor forfærdeligt det var.
Indtil nu har jeg gjort min pligt i denne krig.
Jeg har aldrig afbrudt en mission eller fejlet med at dykke ned på et mål,
uanset hvor intenst et flak.
Jeg har levet for mine drømme om fremtiden.
Men, som alt andet omkring mig,
er mine drømme også ved at dø.
På trods af alt overlever jeg måske denne krig,
og kommer tilbage til Baton Rouge.
Men jeg er ikke den samme person, som du sagde farvel til den 3. maj.
Ingen vil kunne gå gennem dette og ikke forandres.
Vi er alle ofre.
I mellemtiden fortsætter vi bare.
På en eller anden måde
vil alt dette få en ende.
Hvad det end måtte være, er jeg klar til det."
Da han havde skrevet brevet færdigt,
foldede han det sammen
og gemte det væk i sit skab.
At sende det hjem ville have været for ondskabsfuldt
over for den kvinde, han elskede og ønskede at gifte sig med,
hvis han klarede sig igennem det, der stadig var i vente.
MERE EN SEKSTEN MILLIONER AMERIKANSKE MÆND OG KVINDER
TJENTE I UNIFORM UNDER KRIGEN.
DE KOM FRA ALLE STEDER OG HAVDE HVER EN HISTORIE AT FORTÆLLE.
Kæmpende i Frankrig med den samme 103. infanteridivision,
som Paul Fussell havde tjent i,
var en soldat med et usædvanligt navn,
Joseph Medicine Crow.
Født på Crow indianerreservatet
nær Lodge Grass, Montana, i 1913,
gik han på en baptist missionsskole,
var den første fra sit folk, der bestod college,
og læste på en kandidatgrad i antropologi,
da krigen begyndte.
Men han var også blevet opdraget af sine ældre
i en krigertradition.
Min bedstefar trænede mig til at blive kriger.
Crow-indianerne var såkaldt krigeriske.
De var militaristiske fra langt tilbage.
Crow havde forsvaret deres jord
mod Lakota og Cheyenne i generationer,
og havde allieret sig med USA
under Slettekrigene.
En af Joe Medicin Crows bedstefædre havde været spejder
for George Armstrong Custer
før slaget ved Little Big Horn.
Min farfar, store krigshøvding Medicin Crow,
blev anset som den modigste kriger af al tid.
Så det var også min inspiration
at følge i hans fodspor.
Han blev ved med at træne mig til at blive kriger.
For at få status som kriger,
klatre op ad stigen til succes og blive høvding,
skal man udføre forskellige farlige krigsgerninger.
For at blive overvejet som høvding,
måtte en Crowkriger røre ved en levende fjende,
tage en fjendes våben,
stjæle en fjendes hest, og føre en sejrrig krig.
Da han gik i kamp i Europa,
malede Joe Medicin Crow røde striber på sine arme
under sin uniform, og han bar i sin hjelm
en hellig gulmalet ørnefjer,
givet til ham af en Sun Dance medicinmand for at skærme ham mod skade.
Han skulle få brug for denne magt.
Han blev bedt om at lede en syv-mands trup, der bar sprængstoffer
gennem en mur i artilleriild
for at sprænge tyske stillinger langs Siegfried-linjen.
Derefter hjalp han med at indtage en tysk landsby.
Vi gemte sig i en tysk by, og jeg var ansvarlig for
at tage baggyden og komme ind bag tyskerne,
der var på hovedgaden.
Så det gjorde jeg. Jeg løb derop og så en åbning der, en port der,
der var en mur der.
Så jeg løb derop, og en tysk soldat løb der.
Vi stødte hovederne ind i hinanden...
...hjelmene.
Så jeg svang min riffel og slog hans riffel ud af hans hænder.
Og der stod han.
Det eneste, jeg skulle gøre, var at trykke på aftrækkeren.
Men af en eller anden grund lagde jeg min pistol ned og rev i ham.
Så sloges vi.
Han væltede mig ned, men jeg væltede ham rundt
og greb ham i struben.
Jeg var parat til at slå ham ihjel.
Så...
Hans sidste ord var: "Mama."
Da han sagde det ord: "Mama," åbnedes mine ører.
Jeg lod ham gå.
Uden helt at have tænkt over det, havde Joe Medicin Crow udført
tre ud af de fire traditionelle krigsgerninger, han skulle udføre
for at blive høvding ligesom sin bedstefar.
Han havde ført en vellykket krigsgruppe,
han havde rørt en fjendtlig kriger og taget hans våben.
Det eneste, han skulle nu, var at fange nogle heste.
Jeg var spejder for mit kompagni.
Vi gik langs vejen på toppen af bjerget,
et lille bjerg.
Jeg var foran mit kompagni.
og jeg indhentede nogle ryttere.
Jeg havde min kikkert.
Jeg kiggede på dem.
De var tyskere, så jeg fulgte efter dem.
Tyskerne overtog en gård.
Hestene græssede udenfor,
omkring 50 stykker.
Så vi omringede stedet der,
og vi ville angribe tidligt om morgenen.
Så...
Jeg sidder der med en C.O.,
og vi ventede.
Endelig, hen ad morgenen, sagde jeg: "Kaptajn.
Jeg har en ide.
Hvis du giver mig fem minutter, før vi angriber,
vil jeg skræmme deres heste."
Så vi gik derind, åbnede porten.
Der var nogle vagter, der sad i skuret,
så jeg gik bagom og fik en hest,
og med mit lille reb
lavede jeg et indiansk hovedtøj, dobbelt halvstik.
Jeg fik det på og drev hestene ud derfra.
Jeg red ud, og så snart jeg var redet,
begyndte de at skyde.
Men jeg red af sted.
Det var ikke almindelige heste.
Jeg kiggede på dem.
De var smukke.
Den, jeg red, var en fuks med en blis.
Så jeg havde det ret godt.
Jeg kiggede rundt.
Snart efter sang jeg en sang.
En hyldestsang.
Da Joe Medicin Crow vendte hjem efter krigen,
blev der afholdt en stammeceremoni for at byde ham velkommen.
De ældste ville vide, hvad... mine krigsgerninger havde været.
Jeg begyndte at tænke over det,
og jeg nævnte de heste.
"Du har gennemført de fire gerninger."
Jeg havde aldrig tænkt over det.
Så jeg tror, du ser på den sidste prærieindianer-høvding.
Tekster af: Maj Dandanell